LILLE AÏLOS STORE EVENTYR
Verden er fascinerende.
Vi ved ikke, hvorfor vi er her, men alligevel.
Vi skal stå op hver morgen, komme af sted-
og finde vores plads blandt andre.
Visse dage vil man helst sove videre.
Og bare drømme.
Men livet fortsætter, og man skal kæmpe videre.
Der er så meget, vi ikke har oplevet, -
og så meget, vi gerne vil opleve igen.
Et blødt kærtegn.
Eller et hjertes banken.
Dette er Aïlos historie.
En fortælling om, hvordan han blev født og voksede op.
Og hvordan han blev elsket.
Det er april i hjertet af Lapland ved den nordlige polarcirkel.
Rener har i årtusinder forladt fjeldene-
og vandret ned til dalene-
for at føde deres kalve.
Her er Aïlos mor.
Aïlo er stadig i hendes mave.
Hun kan mærke, at det bliver i dag, at kalven kommer til verden.
De plejer normalt først at kælve efter vandringen.
De ved, at kalve, der bliver født i fjeldet, sjældent overlever.
Er verden så forvirret, -
at rener ikke længere ved, hvornår de skal kælve?
Aïlos mor kan ikke vente længere.
Hun skal forlade hjorden og søge ly fra rovdyr.
Dette er Aïlo.
Her får børn at vide, at til forskel fra mennesker-
skal en nyfødt kalv komme på benene på fem minutter-
lære at gå på fem minutter-
og lære at løbe og svømme på fem minutter.
Det handler om at overleve, når man er omgivet af farer.
Nogle gange ved den nybagte mor ikke, hvordan man tager sig af kalven.
Er hun bange for, at hun ikke kan opfostre den lille?
Eller beskytte den?
Nogle gange skal der træffes svære valg.
Aïlos mor skal brydes med beslutninger om naturlig udvælgelse.
Skal jeg redde mig selv og vende tilbage til hjorden?
Eller skal jeg være en mor og gå farerne i møde med kalven?
Dette lille væsen, dets blide vejrtrækning, dets duft.
Moren har truffet sit valg. Hun skal tage sig af den lille.
En skønne dag bliver den en majestætisk ren i Laplands fjelde.
Det er Aïlos første morgen-
og han møder et andet dyr for første gang.
Egernet tænker kun på en ting… Mad.
Det er for hurtigt for Aïlo-
men det opmuntrer ham til at rejse sig op.
Da Aïlo kun er nogle timer gammel, har han lært at bruge alle fire ben.
Så længe man ikke er sammen med hjorden, er man i fare.
Din mor beskytter dig nu, Aïlo.
Hun opfostrer dig som en stærk og modig ren.
Som en rigtig laplandsk prins.
Ude i naturen er der nogle glubske rovdyr.
Men visse er mindre farlige.
Såsom denne lækat.
Der er visse dyr, der er indbegrebet af ro.
De glider roligt forbi som skyer.
At kigge på dem beroliger sindet.
Lækatten har den modsatte indvirkning.
Lækattens livret er fugleæg.
Den elsker dem.
Hvis Aïlo vil blive en rolig ren, må han hellere vælge sin egen sti.
Og hvad med den lemming?
En sneugle har snuppet lækattens snack.
Uglens livret er lemminger.
Og lækatte.
Det er tid til at forlade skoven.
Aïlo og hans mor skal vandre gennem fjeldene under åben himmel.
Denne kalv blev også født for tidligt.
Men den var mindre heldig end Aïlo.
Halvdelen af kalvene dør, inden de er fyldt et år.
Aïlo er kun tre dage gammel.
Hvert skridt er en udfordring.
Især når man går gennem dyb, blød sne med så korte ben.
Og hjorden bevæger sig kun længere og længere væk.
Der findes selvfølgelig ting, der er farligere end sjap.
At gå over et iskoldt, stridt vandløb er en af dem.
Aïlo skal komme på benene på fem minutter.
Lære at gå på fem minutter.
Og lære at løbe og svømme på kun fem minutter.
Rejse sig op på fem minutter. Gå på fem.
Svømme på fem.
Nu skal han enten gå eller bliver der og fryse.
Aïlo er tæt på at kollapse.
Men hans natur tillader ham ikke at give op.
Aïlo begynder at forstå den vilde naturs orden og farer.
Og hans hjerte slår stærkere.
Er det formålet med en rens liv?
At gå over vandløb.
Bestige fjeld efter fjeld uden hvile i en snedækket ødemark.
Ufortrødent.
Aïlos mor kender denne rute. Det er renernes rute.
Hendes hjord har benyttet denne rute i flere hundred år.
Et nyt landskab åbenbarer sig foran Aïlo… fjordene.
De er som havets kolossale arme-
der skærer sig gennem fjeldlandskabet som silke.
Forårsgræsset kan skimtes i det fjerne.
Men hvad med hjorden? Den burde være her. I bunden af dalen.
De klarede den.
Aïlo er dårlig fem dage gammel.
Men han har lært så meget ved sin mors side.
Udholdenhed, mod, selvtillid.
Nu har han en hjord. En familie.
En familie…
Er hele familien her?
Der mangler noget.
Kalvene, selvfølgelig.
Da Aïlo vandrede i fjeldene med sin mor, blev flere kalve født her.
Han har fået nye fætre og kusiner i alle farver.
De kender ikke hinanden, men når de skal vandre, -
bliver de til en stor familie.
De kommer til at kæmpe mod kulde, vandløb og snestorme sammen.
Og rovdyr.
En ulv har fundet hjorden.
Men den angriber ikke.
I hvert fald ikke i dag.
Ulve jager ikke alene.
Den vender tilbage… med sin flok.
Det er tre dage siden, Aïlo indhentede hjorden.
I dag begynder vandringen til et nyt levested.
Rener jagter ikke. De vandrer.
Det har de altid gjort.
De er Nordens evige vandrere.
Foråret kommer. Alt smelter meget hurtigt.
Det passer egernet helt fint.
Det har længe ventet på det her.
Men ventetiden virker uendelig.
Den første varme forårsnat svøber sig om Aïlo.
Væsnet, der nærmer sig hjorden, kan aldrig få nok.
Det tager grådigt mere og mere.
Flere tusind hektar skov.
Maskinerne rydder sine egne veje for at nå dybere ind i skoven.
Vejene forener os mennesker, men renerne ser dem som mure.
En hindring, der forstyrrer deres evige vandring.
Renerne har vandret på de samme stier i en evighed.
De har lært ruterne af tidligere generationer.
En dag kommer tilmed Aïlo til at kende dem.
Så længe de gamle ruter ikke forsvinder.
Der er gået flere uger.
Aïlo er en modig eventyrer. Han vil se og opleve alt.
Mors og hjordens tilstedeværelse får ham til at føle sig uovervindelig.
Ilderne har det på samme måde.
Disse to ser i hvert fald uovervindelige ud.
Pas på, Aïlo. Ulven er ikke længere alene.
Nu er den sammen med sin flok.
To små hvalpe.
Inden jagten skal floklederen oplære de små.
Første skal de lære at respektere reglerne og floklederen.
Man går aldrig nogen steder alene.
Aïlo skal være forsigtig, -
når hvalpene begynder at jage for alvor.
Det er ikke en god ide at forvilde sig herud.
Den lille polarræv ville have været interesseret i den nyfødte Aïlo.
Men nu er renen for stor.
Den må finde noget andet at æde.
Fx en lemming.
Nordens kødbolle.
Den er et let bytte.
Det burde den i hvert fald være.
Og nogen driller deroppe.
Polarræven hører ikke hjemme i skoven, men i fjeldet.
Den skal vandre ude i ødemarken for at finde en partner.
Det er ikke let. Der er kun nogle få hundred polarræve tilbage.
Hans drøm er at stifte en familie i fjeldet.
Landet, hvor der altid er sne.
Det er endelig sommer i Lapland.
Her når man dårlig at sige "sommer", inden den er forbi.
Aïlo er vokset.
Pelsen er blevet mørkere, og geviret er begyndt at vokse.
En dag bliver han ligesom denne han. Stor og majestætisk.
Så kigger de små på ham med frygt og beundring.
Men for visse fjender spiller størrelse ikke en rolle.
Kan du høre den lyd?
Kan du høre skyen af de små djævle?
De angriber fra alle sider og driver en til vanvid.
En ren sprang ud i vandet for at flygte fra dem.
Myggene opgav ikke. Renen gik længere ud.
Helt op til halsen, op til ørerne…
Den kom aldrig tilbage.
Renerne flygter til fjeldene, når det er myggesæson.
Myggene trives ikke i fjeldene, hvor vinden blæser.
Polarræven elsker ødemarkens åbenhed, kulde og vind.
Den har nu fået sommerpels og leder stadig efter en partner.
Ser man det.
Er det….?
Det er vel ikke?
Mand… Sikken skønhed!
Åh, nej…
Modgang.
Magens plads er allerede taget.
Faren er ikke langt væk.
Han jager sikkert til sit kuld.
Polarræve lever sammen med den samme partner hele livet.
Det er ikke tilfældet med rener.
September. Naturens farver er som fyrværkeri om efteråret.
Alt eksploderer i farver.
Det er naturens festlige afsked, -
inden den går ind i en sort og hvid tunnel … Polarnatten.
Aïlo er fem måneder gammel.
Geviret er længere, pelsen har fået en skinnende sølvfarve.
Noget forandrede sig over sommeren. Aïlo er ved at blive voksen.
De voksnes verden fascinerer Aïlo.
Såsom dette parringsritual. Dyrene er i brunst.
I Lapland er efteråret kærlighedens årstid.
For fuldvoksne hanner betyder det kampe i fjeldene.
To-tre uger med dueller.
De prøver kræfter og stanger hårdt.
Vinderen får alle hunnernes gunst.
Det er spillets regler.
Kig på disse to.
Tænk, hvis gevirerne sætter sig fast, -
så de ikke kan skilles ad igen?
Hvis de vælter omkuld på denne måde, viklet ind i hinanden…
Det hænder.
Når Aïlos gevir er blevet stort, -
bliver det hans tur til at kæmpe.
Aïlo er som en teenager, der starter i skolen.
Du ved, når man er ny og ikke kender nogen.
Så opsøger man dem, der er i samme situation.
Såsom denne hare.
Man efterligner den og forsøger at finde et samtaleemne.
Man kan måske undgå afvisning ved at efterligne nogen.
Så føles det, som om man tilhører samme gruppe.
Så nærmer man sig hinanden…
Eller måske ikke.
Der er altid dem, der gerne vil skændes.
Såsom ilderbrødrene her.
Var de ikke venner, -
ville de let kunne æde haren.
Men normalt plejer byttedyret at flygte…
Haren med de lange ører har luret dem.
Den narrer fjenden.
Indtil den flygter.
Slagsbrødrene er så selvsikre, -
at de tilmed kan skræmme større dyr væk.
Tilmed en hel hjord rener.
Men den sande, foruroligende fare er anderledes.
Den rammer sindet som en gift.
Den føles som en nærliggende trussel.
Den manifesterer sig overalt.
I skyens form, i vindens sus.
Man kan sige til sig selv, at det kun er indbildning, hjernespind.
Men det beroliger ikke sindet.
De er klar.
Nu jager de sammen.
Med sine lege har ungerne trænet konsekvent til dette øjeblik.
Nu er det ikke længere leg.
Ulvenes jagtteknik er gået i arv fra generation til generation.
De har fuldendt teknikken.
Først finder man byttet.
Man organiserer sig.
Man deler sig op i grupper, -
isolerer byttet og angriber.
Denne ulv er et fantastisk rovdyr, men også en forsigtig flokleder.
Jagt er ikke en leg.
Floklederens hyl.
For hvalpene er kaldet som en ordre fra oven.
Det skal adlydes tilmed som voksen.
I dag har en hjord mistet et medlem.
Efter ulvenes angreb er renerne blevet spredt i hele skoven.
Aïlo er faret vild. Han går alene rundt i ødemarken.
Men han er ikke helt alene.
En jærv har fået øje på ham.
Den kaldes for vildmarkens spøgelse.
Jægeren sporer lydløst sit bytte.
Tålmodighed er dens styrke.
Den ved, at Aïlo er hurtigere.
Derfor går jærven rundt om kalven.
Den forudser, hvilken retning renen går i.
Den klatrer lydløst op i et træ-
for at springe ned på Aïlo.
Aïlo genkender de lyde.
Men duften er underlig. Ingen bekendte blikke.
Aïlo er som en fremmed for dem.
Hvor er Aïlos mor?
Der er en duft af mælk, men det er ikke hans mors.
Nej. Det er ikke mor.
Duften spiller ingen rolle for jærven.
Den tamme hjord er som en buffet for den.
10-20 rener, der mangler deres vilde instinkter.
Aïlo fornemmer faren.
Jærven ved, at vagthundene bevogter hjorden om natten.
Men ved morgengry vender de tilbage til menneskernes lejr-
og falder i dyb søvn.
Derfor vælger den at vente.
Efter at have ledt i flere timer genkender Aïlo en duft.
Denne gang er det faktisk mor.
Aïlo blev reddet af sine instinkter.
Af alt det, han arvet af sin mor.
Mod og viljestyrke.
Man mister disse instinkter, når man har levet adskilt fra naturen.
En skønne dag udsletter det os.
Er verden hård?
Ja. Men den er også vores egen verden.
Den består af kød og blod, vand og ild, smerte og glæde.
Vi fortsætter. Vi kæmper eller foregiver at kæmpe.
Vinteren kommer uden advarsel.
Man skal overleve i sneen frem til foråret.
Dyrene gør det på hver sin måde.
Vinterens ankomst betyder, at renerne skal tilbage til fjeldene.
Ellers ville de sulte ihjel i den dybe sne.
Vinden blæser sneen ned i dalene, hvor der dannes dybe snedriver.
Den livsnødvendige lav ligger under sneen.
Aïlos mod opmuntrer andre til at følge hans eksempel.
Skridt efter skridt bliver han kalvenes leder.
Et lille fejltrin, og så slår vildmarkens spøgelse til.
Takket være sine store poter kan jærven gå på sneen.
Renernes klove synker ned i den bløde sne.
Intet kan standse jærven, når den er på sporet af sit bytte.
Bortset fra måske… en hunjærv.
Sådan kan det gå. Man møder en, der gør indtryk på en-
og får hjertet til at slå hurtigere.
Men hvordan skal man stifte bekendtskab?
Et alternativ er den direkte indfaldsvinkel.
Og hvis det ikke virker…
Så må man gøre indtryk på en anden måde.
Et nummer.
Som det her.
Eller hvad med det her?
Problemet med numre er, at man risikerer at glemme alt andet.
Tilmed kærligheden.
Kærligheden må vente.
Jærven har det bedre end polarræven.
Der er en masse af dem i Norden.
Apropos kærlighed…
Polarræven har iført sig vinterdragten igen.
Den leder stadig efter en kæreste.
Vandringen har gjort den sulten.
Skovmårerne har mange flugtkneb.
Dette virker måske lidt klodset, men flugtknebet kaldes:
"Her er jeg. Ikke længere. Herhenne. Halløj!"
"Her er jeg. Kig på mig!"
Det kan fortsætte i lang tid. Meget lang tid.
Indtil modparten giver op.
Her!
Ikke længere!
Sådan forløber tiden i Aïlos verden.
Naturen bestemmer årstiderne, dyrenes rytme.
Hvornår vandringen begynder.
En ubrudt kæde gennem generationer.
Livets retning.
Renerne skal også over den farlige tilfrosne flod.
De skal lære at fornemme, hvor den tynde is er.
De kan ikke vente på, isen bliver tykkere, -
for rovdyrene nærmer sig.
Kan du huske de første skridt i sneen, Aïlo?
Da du anbragte dine klove i mors Spor?
Din mor passer stadig på dig, men nu er det dig, der går forrest.
Du ved det endnu ikke, men din mor venter en ny kalv.
Og du er blevet en sand nordisk vandrer.
Ligesom din familie før dig vandrer du utrætteligt under nordlyset.
Siden tidernes morgen har disse lys været som kort på himlen.
De har vist dine forfædre vejen på deres vandringer gennem natten.
Du vil også snart kunne læse dem.
Solen er gået ned bag polarcirklen og holder sig væk i lang tid.
Tilbage findes der kun et lysglimt, som kaldes polarnatten.
Den er smuk som gryet og skumringen.
Det er, som om tiden er gået i stå, ligesom på denne tilfrosne sø.
Ser man det. En gammel bekendt!
Bliv ikke vred, min ven, men Aïlo er vokset fra legene.
Aïlo betragter ikke længere verden på samme måde, som da han var lille.
Hvad er det, der stikker op fra vandet?
Det ligner et sørgeligt træ.
Kan du huske de store hanners tapre kamp?
I deres hjerter rasede der så stærk en ild, -
at de ikke kunne adskille deres sammenflettede gevirer fra hinanden.
De sank ned i vandet og frøs til et træ.
Et varselsskrig.
Aïlo ved det. Nu kan han læse naturens tegn.
Ravnen tiltrækker ulvene, så de kan æde resterne af byttet.
Det er bedst ikke at blive her. De er på vej.
Ulve er især interesseret i frisk kød.
Ravnen viser vejen.
Renerne har ingen tid at spilde.
De fortsætter beslutsomt rejsen.
Til sidst lægger de skoven bag sig og kommer til de golde fjelde.
Renernes hurtighed reddede dem.
Her er sneen for dyb til ulvene.
Snestormen er en ny prøvelse for Aïlo.
Temperaturen kan falde til minus 40 grader.
Aïlo når op til fjeldtoppen for første gang.
Her skal hjorden tilbringe de koldeste måneder.
Og her findes der en skat, deres skat… laven.
Takket være laven kan hjorden overleve i dette islandskab.
Der er iskoldt i fjeldene.
Der er kolde dage, udfordrende dage.
Dage med sorg og dage med sult.
Men der er også heldige dage.
Lykkelige dage!
Tiden er gået. Det føles som en evighed.
Aïlo fylder snart et år.
Snart føder hans mor og de andre hunner nye kalve.
Det er blevet tid til at leve uden mor.
Til at leve som en voksen.
Aïlo øver sig på det.
Solen vender snart tilbage til Lapland.
Den fører nye eventyr med sig.
Værsgo, Aïlo!
Laplands unge prins.
Verden er fascinerende.
Nogle gange er betingelserne så hårde, at man har lyst til at sige:
"Glem mig. Lad, som om jeg ikke findes."
Men når man beslutter sig for at rejse sig op og begynde at vandre, -
indser man, at livet er et stort eventyr.